Joseph Heller

Hlava XXII

HELLER, Joseph. Hlava XXII. 8. vyd. v českém jazyce. Překlad Miroslav Jindra. Praha: BB/art, 2011, 536 s. ISBN 978-80-7381-931-6.

Cloumalo jím vlastenecké přesvědčení, že lidé majetní – to jest slušní – by měli mít ve volbách víc hlasů než flákači, kurvy, kriminálníci, zvrhlíci, ateisté a vůbec lidé neslušní, rozuměj nemajetní.

Yossarian právě vyšperkoval svou várku dopisů, když Texasana přinesli. Den to byl opět tichý, dusný, bez vzduchu. Horko se těžce převalovalo po střeše a tlumilo všechny zvuky. Dunbar zase jednou ležel bez hnutí na zádech a upíral oči na strop jako loutka. Usilovně se snažil prodloužit si život. Šel na to tak, že systematicky pěstoval nečinnost. Zabral se do prodlužování svého života tak, až se Yossarian lekl, jestli náhodou neumřel. Texasana položili na postel uprostřed oddělení a za chvíli už je začal obšťastňovat svými názory.

Dunbar se vymrštil, jako kdyby vedle něho uhodilo. „Na to jsme čekali,“ jásal. „Pořád tu něco scházelo – pořád se mi zdálo, že tu něco schází – a teď mi konečně došlo, co to bylo.“ Bouchl pěstí do dlaně. „Vlastenecký cítění,“ prohlásil.

„Máš pravdu,“ zahulákal na to Yossarian. „Máš pravdu, máš pravdu, máš pravdu. Teplý párky, brooklinský koláče, maminčin jablečnej štrůdl. Za to bojuje každej. Ale kdo bojuje za slušný lidi? Kdo bojuje za to, aby měli při volbách víc hlasů? Chybí nám ten pravej patriotismus, to je jasný. A matriotismus taky.“

…

Brzy se ukázalo, že ten Tesasan je člověk dobrosrdečný, uznalý a sympatický. Takže za tři dni ho měl každý plné zuby.

vlastenectví

14

Doktor Daneeka na to posupně odfrkl. „Ten člověk si myslí, že má problémy? A co bych měl říkat já?“ Pak pokračoval s pochmurným úšklebkem. „Chm – ne že bych si stěžoval. Vím, že je válka. Vím, že spousta lidí bude muset trpět, abychom to vyhráli. Ale proč musím být já jedním z nich? Proč nenalejou některýho z těch páprdů, co pořád lidem kecají o tom, jaké velké oběti medicína hotova přinést? Já nechci přinášet žádný oběti. Já chci vydělávat prachy.“

40

Ti dva lapiduchové se jmenovali Gus a Wes a podařilo se jim povznést medicínu na úroveň exaktní vědy. Každého, kdo přišel na ošetřovnu s teplotou nad devětatřicet, hnali bez okolků do nemocnice. Každému, kdo měl teplotu pod devětatřicet, s výjimkou Yossariana, pomazali dásně a prsty u nohou fialovým dezinfekčním prostředkem a dali projímadlo, jež pak pacienti štítivě zahazovali do blízkého křoví. A těm, kteří měli při příchodu na ošetřovnu přesně devětatřicet, řekli, aby se za hodinu dostavili k novému změření.

40–41

Ve skutečnosti to ovšem byl člověk plný vřelosti a soucitu a ani na okamžik nepřestával sám sebe litovat.

42

Plukovník Cathcart byl odvážný muž a nikdy neváhal nabídnout své muže k náletu na jakýkoli cíl.

67

… byl i plukovník Cathcart prodchnut demokratickým smýšlením – pevně věřil, že všichni lidé jsou si od přirozenosti rovni, a proto mezi lidmi mimo velitelství nečinil rozdílu a buzeroval je všechny stejným dílem

70

„To vyžaduje inteligenci, nezbohatnout,“ psal plukovník Cargill v jednom z homiletických memorand, která dával pravidelně do oběhu s podpisem generála Peckema. „Dnes dokáže vydělat peníze každý blb, a většinou je také vydělá. Ale co lidé, kteří mají talent a intelekt? Jmenujte mi například jediného básníka, který vydělává peníze.“

44

Jako z udělání museli z odvodní komise poslat toho chlapa, aby se na mě podíval. Měl jsem déčko – důkladně jsem se předtím vyšetřil a došel jsem k závěru, že jsem neschopen vojenské služby. Člověk by řekl, že jim moje slovo mohlo stačit, nemám pravdu? Vždyť jsem měl jako lékař dobré kontakty jak s okresní lékařskou komorou, tak s místní odbočkou Svazu podnikatelů. Chyba lávky – oni vá za mnou pošlou toho moulu, aby zkontroloval, jestli mám vážně jednu nohu amputovanou od pánve dolů a jestli mě ta arthritis rheumatoides deformans opravdu doživotně upoutala na lůžko. Yossariane, žijeme ve věku nedůvěry a upadajících duchovních hodnot. Je to strašné.“ Protestující hlas doktora Daneeky se třásl silným citovým pohnutím. „Je to strašné, když vlast nedůvěřuje diplomovanému lékaři, který by za ni rád položil život.“

50

Neuměl téměř číst a psát, tak ho přidělili kapitánu Blackovi ve funkci zpravodajského důstojníka.

„Jak jsem se mohl naučit číst a psát?“ stěžoval si Náčelník Bílý Polozub a předstíraným rozhořčením, opět zvýšeným hlasem, aniž ho slyšel doktor Daneeeka. „Sotva jsme si někde postavili stan, už tam začali vrtat a hledat naftu. A jen trošku zavrtali, už na ni narazili. A pokaždý, když na ni narazili, donutili nás, abychom stan zbourali a odstěhovali se někam jinam. Jako bychom nebyli lidi, ale nějaký kouzelný proutky. Celé naše rodina měla přirozený nadání přitahovat k sobě naftu, a netrvalo dlouho a měli jsme v patách naftaře všech společností světa. Pořád jsme se stěhovali z místa na místo. Pro moje rodiče to bylo přímo peklo, vychovávat za těchto okolností dítě, to ti povím. Nepamatuju se, že bych kdy trávil na jednom místě víc než tejden.“

První běloši, na které se z dětství pamatoval, byli geologové.

„Vždycky když se narodil další Bílý Polozub, letěly akcie na burze nahoru. A za chvilku už se za náma táhly celý vrtný party s kompletním zařízením a hlídaly s navzájem, jen aby jedna druhou nepředběhla. Společnosti začaly fúzovat, aby mohly snížit počet lidí, který za náma posílaly. Jenže jsme jich stejně měli za zadkem pořád víc a víc. Nikdy jsme se ani slušně nevyspali. Když jsme zarazili, zarazili oni taky. Když jsme se pak zase hnuli dál, vyrazili i oni – maringotky, buldozery, vrtný věže, generátory. Stala se z nás pochodující konjunktura a brzy nám začala chodit pozvání od nejlepších hotelů, jenom proto, že když jsme přitáhli do nějakého města, hned tam šly obchody nahoru. Některý to pozvání nebylo jen tak ledajaký, ale stejně jsme ho nemohli přijmout, protože v těch nejlepších hotelích, kam nás zvali, zásadně nepřijímali jako hosty indiány. Rasový předsudky jsou hrozná věc, Yossariane. Věř mi. To je přece něco hroznýho, zacházet se slušným, loajálním indiánem jako s nějakou černou hubou nebo se židákem nebo Taliánem nebo špinavým Portorikáncem.“ Náčelník Bílý Polozub na dotvrzení svých slov pomalu pokýval hlavou.

„A pak to přišlo, Yossariane – začátek konce. Začali se na nás tlačit i zepředu. Snažili se uhádnout, kde se zastavíme příště, a začínali vrtat, ještě jsme se tam ani nedostali, takže jsme ani nemohli zastavit. Sotva jsme začali rozbalovat přikrývky, už nás odtamtud vykopali. Měli v nás bezmeznou důvěru. Ani nečekali, až narazí na naftu, a hnali nás pryč. Byli jsme tak unavený, že ten den, kdy nastal konec, nám už bylo vlastně všechno jedno. Když jsme se jednou ráno kolem sebe rozhlídli, zjistili jsme, že jsme obklíčený ze všech stran. Všude kolem naftaři, připravený nakopat nám zadek, když se vydáme jejich směrem. Kam ses podíval, za každým vrškem číhal jeden. Kam se hrabou indiáni na válečný stezce. To byl konec. Nemohli jsme tam zůstat, protože nás odtamtud právě vyhnali, a přitom jsme neměli kam jít. Zachránila mě jedině armáda. Naštěstí totiž v poslední chvíli vypukla válka a odvodní komise mě vytáhla rovnou zprostředka tý mely a uklidila do bezpečí do Lowery Fieldu v Coloradu. Já jedinej jsem to přežil.“

53—54

„A co by mi udělali,“ ptal se důvěřivým tónem, „kdybych ten požadavek odmítl?“

„My bychom tě pak nejspíš zastřelili,“ odpověděl bývalý svobodník Wintergreen.

„My?“ zvolal překvapeně Yossarian. „Co tím chceš říct – my? Odkdy stojíš na jejich straně?“

„Jestli by tě měli zastřelit, na jaký straně bych podle tebe měl stát?“ opáčil bývalý svobodník Wintergreen.

71

„... Mám dojem, že desátník Snark má až příliš tvůrčí sklony. Domnívá se, že proviantní zásobování je jakýsi druh umění, a stále si stěžuje, že tady mrhá svým nadáním. Nikdo přece po něm nic takového nechce! Nevíte náhodou, proč ho tenkrát degradovali na prostého vojína a proč je teď jenom desátník?“

„Vím,“ přisvědčil Yossarian. „Protože otrávil celou jednotku.“ Milo opět zbledl. „Cože?“

„Nastrouhal jednou do batátového pyré několik kostek vojenského mýdla, protože chtěl dokázat, že dnešní lidé mají chuť jako barbaři a nepoznají, co je dobré a co je špatné. Všem příslušníkům perutě z toho bylo špatně. Byly dokonce zrušeny operační lety.“

76–77

Milo byl celý pryč z představy, že někdo možná zase otrávil peruť, a celý vyděšený přiběhl za Yossarianem s žádostí o pomoc.

„Prosím tě, zjisti mi u desátníka Snarka, jestli náhodou zase nenamíchal do těch sladkých brambor prací mýdlo,“ žádal ho důvěrně. „Desátník Snark má k tobě plnou důvěru, a když mu dáš čestné slovo, že to nikomu nepovíš, řekne ti pravdu. A když se ti k tomu přizná, hned mi to přijď říct.“

„No jasně že jsem dal do těch sladkých brambor prací mýdlo,“ přiznal se desátník Snark Yossarianovi. „Vždyť jste mě přece o to žádal, ne? Prací mýdlo je nejspolehlivější prostředek.“

„Přísahá při Bohu a všech svatých, že s tím tentokrát neměl nic společného,“ hlásil pak Yossarian Milovi.

Milo nedůvěřivě našpulil rty. „Dunbar ale tvrdí, že Bůh neexistuje.“

mýdlo v batátech

147

Clevinger, neohrabaný dlouhán s bušícím srdcem a pobledlou tváří, s hladovýma očima a s horečnatým mozkem, toho věděl tolik proto, že to byl génius. Když studoval na Harvardu, získával za své úspěchy stipendia jak na běžícím pásu, a když mu nějaké náhodou uniklo, bylo to proto, že byl právě příliš zaneprázdněn podpisováním peticí, rozšiřováním peticí a odmítáním peticí, vstupováním do diskusních klubů a vystupováním z jiných diskusních klubů, účastí na sjezdech mládeže, demonstrováním proti jiným sjezdům mládeže a organizováním studentských výborů na obranu propuštěných učitelů fakulty. Všichni se shodovali v tom, že to Clevinger v akademickém světě dotáhne velmi daleko. Krátce řečeno, Clevinger patřil k lidem, kteří překypují inteligencí, ale chybí jim zdravý rozum; komu to nebylo jasné na první pohled, brzy se o tom přesvědčil.

Byl to zkrátka trouba. Yossarianovi často připadal jako jeden z těch pošuků, co se pořád potloukají po muzeích moderního umění, až z toho nakonec mají obě oči na jedné straně obličeje. Byla to ovšem jenom iluze, kterou vyvolával Clevingerův sklon soustředit se vždycky pouze na jednu stránku problému a druhou zcela ignorovat. Pokud šlo o politiku, byl CLEVINGER HUMANISTA, KTERÝ SI DOBŘE UVĚDOMOVAL ROZDÍL MEZI PRAVICÍ A LEVICÍ, A PROTO BEZNADĚJNĚ UVÍZL NĚKDE UPROSTŘED. NEUSTÁLE hájil své komunistické přátele před svými pravičáckými nepřáteli a své přátele pravicového zaměření proti svým komunistickým nepřátelům a obě skupiny jím svorně pohrdaly a nehájily ho před nikým, protože ho pokládaly za troubu.

81–82

„Já si prosím přeji, aby mi to někdo řekl,“ zapřísahal je poručík Scheisskopf úpěnlivě. „Jestli v něčem dělám chybu, přeji si, abyste mi to řekli.“

„Vidíš – přeje si, aby mu to někdo řekl,“ upozorňoval Clevinger Yossariana.

„Přeje si, aby nikdo ani necek, ty idiote,“ řekl mu na to Yossarian.

„Tys ho neslyšel?“ ptal se Clevinger.

„Slyšel,“ odpověděl Yossarian. „Slyšel jsem, jak říká velmi nahlas a naprosto zřetelně, že si přeje, abychom všichni drželi hubu, nebo že si to pěkně odskáčeme.“

„Já vás nepotrestám,“ ujišťoval poručík Scheisskopf.

„Říká, že mě nepotrestá,“ pravil Clevinger.

„Dá tě vykleštit,“ řekl Yossarian.

„Přísahám, že vás nebudu trestat,“ pokračoval poručík Scheisskopf. „Když mi někdo řekne pravdu, budu mu za to vděčný.“

„Bude tě nenávidět,“ prohlásil Yossarian. „Do smrti smrťoucí tě bude nenávidět.“

Diskutujme!

83

Yossarianovi ten nápad s udělováním cen ve formě vlaječek připadal absurdní. Neprovázela je žádná finanční odměna, žádné třídní výsady. Podobně jako kdysi olympijské medaile a trofeje z tenisových soutěží znamenaly pouze to, že jejich držitelé vykonali něco naprosto neužitečného, jenže lépe než všichni ostatní.

86

… se ho žena snažila zatáhnout do postele, aby to spolu oslavili způsobem, jímž by se pohrdavě vysmáli sexuálním zvyklostem nižších středních vrstev západní civilizace …

87

Clevinger byl samozřejmě vinen, jinak by přece nemohl být z ničeho obžalován, a protože jediná možnost, jak to dokázat, byla uznat ho vinným, pokládali za svou vlasteneckou povinnost to učinit.

96

Jeho specialitou byla vojtěška, na jejímž nepěstování velmi vydělával. Vláda mu velice dobře platila za každý metrák vojtěšky, který nevypěstoval. Čím víc vojtěšky nesklidil, tím víc peněz od vlády dostal, a každý halíř, který si takto nevydělal, vynakládal na nákup dalších pozemků, aby mohl množství nesklizené vojtěšky stále zvyšovat. Pokud šlo o nepěstování vojtěšky, nedopřával si tatínek Majora Majora ani chvilku oddechu. O dlouhých zimních večerech zůstával doma a neopravoval žádné stroje, a den co den vyskakoval k polednímu čile z postele, aby se přesvědčil, že pole zůstávají neobdělaná. Do půdy investoval velmi promyšleně a brzy nepěstoval více vojtěšky než kterýkoli jiný farmář z okresu. Sousedé ho vyhledávali s žádostmi o radu ve všech možných záležitostech, neboť se mu dařilo vydělávat velké peníze a byl proto moudrý člověk.

Otec Majora Majora

100

Rudě červená stužka na ní vyznačovala čelní pozice spojeneckých pozemních sil ve všech sektorech italské pevniny. … Celé hodiny upírali oči na šarlatovou stužku protínající mapu a z hloubi duše ji nenáviděli, protože se nechtěla hnout směrem na sever a přelézt to zatracené město. Když se snesla noc, shromáždili se v temnotě u zobrazené linie s baterkami a jako mlčenliví prosebníci tam i nadále drželi stráž, jako by doufali, že spojený úsilím svých ponurých modliteb tou stuhou pohnou.

„Já tomu nemohu věřit,“ volal Clevinger na Yossariana hlasem, který přeskakoval odporem a údivem. „Totální návrat k primitivním pověrám. Pletou si příčinu a následek. Je to stejně pošetilé jako klepat na dřevo nebo držet někomu palec. Ti lidé opravdu věří tomu, že kdyby se někdo v noci přikradl k té mapě a posunul linii fronty za Boloňu, tak by na ten nálet nemuseli. Míš si to představit ? My dva jsme tu asi poslední, kteří si zachovali zdravý rozum.“

Uprostřed noci to Yossarian předem zaklepal na dřevo, podržel si sám sobě palec, po špičkách se přikradl k mapě a posunul na ní linii fronty za Boloňu.

141

… uvažoval často nahlas s mučednickým, mile rozvážným úsměvem, který byl jeho loajálním spojencem v každé disputaci, pak prý si opravdu nedovede představit, co jiného by to mělo být.

143

Přes mnohá nebezpečí, jimž se major —-— de Coverley vystavoval pokaždé, když v dobytém městě sjednával nájem bytů, ironií osudu utrpěl jediné zranění v čele triumfálního pochodu, jimž spojenci vstupovali do otevřeného města Říma. Byl raněn do oka květinou, kterou po něm z těsné blízkosti vypálil nějaký ošuntělý, rozchechtaný, přiožralý stařík;

158

„kdyby mi dal někdo k dispozici letadlo, mohl bych tam jednou týdně zaletět a dopravit sem tolik čerstvých vajíček, kolik bychom potřebovali,“ říká Milo. „Malta není nakonec tak daleko.

„Malta není nakonec tak daleko,“ uvažoval major —-— de Coverley. „Mohl byste tam klidně jednou týdně zaletět, jednotka by vám dala k dispozici letadlo, a dopravil byste sem tolik vajíček, kolik bychom potřebovali.“

„Ano,“ souhlasil Milo. „To bych jistě mohl, kdyby si někdo přál a dal mi k dispozici letadlo.“

159

Víte, v tom je možná jediné řešení holedbat se něčím, zač bychom se měli stydět. Tahle finta má totiž vždycky veliký úspěch.“

„Myslíte, že nám to sežerou?

„Určitě. A taky ho povyšte na kapitána, jen tak pro jistotu.“

164

Voják v bílém byl zhotoven výlučně z gázy, sádry a teploměru, a teploměr byl vlastně jenom jakási ozdoba, kterou každý den časně ráno a potom znova k večeru sestry Cramerová a Duckettová umě vyvažovaly v prázdném tmavém otvoru nad jeho ústy, až do toho pozdního odpoledne, kdy sestra Cramerová teploměr vytáhla a zjistila, že voják v bílém je mrtev. Když se teď nad tím Yossarian s odstupem zamýšlel, nemohl se ubránit dojmu, že vojáka v bílém vlastně nezavraždil onen hovorný Texasan, ale sestra Cramerová – kdyby se nebyla podívala na ten teploměr a nehlásila, co ukázal, voják v bílém tam dosud mohl ležet živý, přesně tak, jak ležel celou dobu předtím, … Žádný zvláštní život to asi nebyl, takhle tam ležet, ale byl to veškerý život, který měl voják v bílém ještě k dispozici,

194

„Šel do války,“ domýšlel se stíhač s nazlátlým knírkem.

„My všichni jsme šli do války,“ odporoval Dunbar.

„No právě,“ ujal se znovu slova kapitán s malárií. „Proč právě on? Tenhle systém odměn a trestů postrádá jakoukoli logiku. Podívejte se na mě. Kdybych byl tehdy za těch pět minut dovádění na pláži chytil syfla nebo tripla, místo aby mě přitom štípl do zadku moskyt, viděl bych v tom jakous takous spravedlnost. Ale malárii? Proč zrovna malárii? Kdo mi vysvětlí, jaká je souvislost mezi malárií a šoustáním?“ Kapitán vrtěl v němém údivu hlavou.

„A co mám říkat já?“ řekl Yossarian. „Vylezu tenkrát večer v Mararkéši ze stanu, že si půjdu koupit táfličku čokolády, a z křoví ne mě hvízdne ta děvka z Ženskýho pomocnýho sboru, kterou jsem nikdy předtím neviděl, a já to od ní chytnu právě tu tvou dávku tripla. Dostal jsem opravdu jenom chuť na čokoládu, Ale kdo by v takový chvíli dokázal odmítnout?“

To vážně vypadá na toho mýho tripla,“ souhlasil kapitán. A já mám zase něčí malárii. Jednou bych se rád dožil toho, aby se tyhle věci uvedly do pořádku a každej dostal přesně to, co mu patří. Pak by se mi možná vrátila víra v tenhle svět.“

„Já mám zase něčích tři sta tisíc dolarů,“ přiznal se frajersky kapitán od stíhačů s nazlátlým knírkem. „Už od narození vyvádím jako divej. Prošvindloval jsem se jakžtakž gymplem a fakultou a od tý doby nedělám nic jinýho, než že přefiknu každou pěknou holku, která si myslí, že by ze mě mohla udělat dobrýho manžela. Nemám vůbec žádnou ctižádost. Po válce mám v plánu jedinou věc – sehnat nějakou kočku, která by měla ještě víc prachů než já, tu si vzít a nedat si pak ujít ani jednu pěknou sukni, která se mi nachomejtne do cesty. Těch tři sta tisíc mi odkázal dědeček, ještě než jsem se narodil, vytřískal je v zahraničním obchodě. Já vím, že si ty peníze nezasloužím, ale ať mě vezme čert, jestli se jich vzdám. Zajímalo by mě ale, komu vlastně patří.“

„Třeba mýmu tátovi,“ dohadoval se Dunbar. „Celej Život makal jako kat, ovšem nikdy si nevydělal dost, aby moh ségru nebo mě poslat na študie. Ale už umřel, takže si ty prachy můžeš klidně nechat.“

198

Plukovník Cathcart byl imunní vůči absolutním hodnotám. Svou kariéru dokázal měřit pouze v porovnání s jinými a jeho pojetí úspěchu vycházelo z předpokladu, že musí všechno dělat přinejmenším stejně dobře, ale raději ještě lépe než jeho vrstevníci.

216

Na lesní pasece žil s kaplanem už jenom jeden další člověk – desátník Whitcomb, jeho pomocník. Desátník Whitcomb, jeho stále nabručený podřízený, byl zapřísáhlý ateista, skálopevně přesvědčený o tom, že by kaplanovu práci zastal mnohem lépe než kaplan sám.

232

Nikoho nenapadlo, že by mohl mít půvabnou, vášnivou, hezkou ženu, kterou téměř k zbláznění miluje, a tři malé modrooké děti, na jejichž obličejíčky se už nemůže ani pořádně upamatovat a které jednoho dne velké a začnou ho pokládat za podivína a možná mu nikdy neodpustí všechna ta společenská příkoří, jež jim způsobí jeho povolání.

310–311

Neustále ho pronásledovaly nesnesitelné morbidní představy, ve kterých se stávaly oběťmi strašlivých chorob či neštěstí.

311

… neuměl přenášet odpovědnost na druhé a chyběla mu iniciativa …

323

… přece není možné, aby lidé, kteří jsou tak tupí, že nedokáží pochopit mechaniku deště, rozluštili záhadu stvoření světa?

328

Orr byl hříčka přírody, mile zrůdný … ,který dovedl spoustu užitečných věcí, což mu nadosmrti zaručovalo příslušnost ke skupině obyvatelstva s nízkými příjmy.

358

„Já nevěděl, že je to s tebou tak zlý. Kamaráde! Proč si o tom s někým nepromluvíš?“

„Mluvím o tom s každým. To si sedíš na uších či co? Tos mě nikdy neslyšel?“

„Když já jsem ty tvoje řečičky nikdy nebral vážně.“

…

„Jsem pokaždý polomrtvej strachy. Vždyť jsem ti to už říkal.“

„Já jsem si myslel, že tě štve jenom ten randál.“

383

Vážená – vážený – vážení paní – pane – slečno – přátelé Daneeková, slova nemohou vyjádřit hluboký osobní zármutek, který ve mně vyvolala zpráva o tom, že váš manžel – syn – bratr zahynul – byl zraněn v boji – je pohřešován.

396

„Musíte se snažit na ně nemyslet,“ radil mu konstruktivně major Danby. „A nikdy nesmíte připustit, aby vám takoví lidé ovlivňovali hodnotový žebříček. Ideály jsou výborné, zato lidé nejsou vždycky moc dobří. Musíme se snažit dívat se vzhůru a nevšímat si lidské přirozenosti.“

Proč musím?

508

„Já se kvůli tomu netrápím. Štve mě jedině to, že se na mě ta sebranka dívá jako na naprostýho pitomce. Ti lumpové se považují za kdovíjaké chytráky a nás ostatní pokládají za blbce. A když tak o tom přemýšlím, Danby, tak mě právě teď napadá, jestli nakonec nemají pravdu.“

508

Major Major Major

Major Major se narodil příliš pozdě a jako človíček neuvěřitelně průměrný. Někteří lidé už přijdou jako průměrní na svět, jiní se k průměrnosti propracují, a jsou i takoví, které do průměrnosti dokopou okolnosti. V osobě Majora Majora se všechny tyto tři možnosti sestersky spojily. V záplavě lidí, kteří vůbec ničím nevynikali, byl nápadný tím, že byl ještě průměrnější, než ostatní, a na lidi, s nimiž přicházel do styku, udělal vždycky hluboký dojem, protože v nich nezanechával vůbec žádný dojem.

…

Osoby, které v životě neviděl, se o něm vyjadřovaly velmi odmítavě a výsledkem toho bylo, že ho brzy zahltil provinilý strach z lidí a že v sobě musel neustále potlačovat otrocky ponížené nutkání omlouvat se svým bližním za to, že není Henry Fonda.

99

Protože tak zoufale toužil po příteli, nikdy žádného nenašel.

102

Ke starším lidem se choval velmi zdvořile, ale přesto ho nikdo z nich neměl rád. Poslušně dělal všechno, co mu nařídili. Řekli mu, aby vždycky dvakrát měřil, než začne řezat, a on tedy dvakrát měřil, než začal řezat. Řekli mu, aby nikdy neodkládal na druhý den, co může udělat dnes, a on tedy nikdy nic na druhý den neodkládal. Řekli mu, že má ctít otce svého a matku svou, tak je tedy ctil. Řekli mu, že nemá zabíjet, a tak do té doby, než přišel na vojnu, nezabíjel. Pak mu nakázali, aby zabíjel, a on tedy zabíjel. Při každé příležitosti nastavil druhou tvář a vždycky činil to, co chtěl, aby ostatní činili jemu. Když prokázal dobrý skutek, jeho levá ruka nikdy nevěděla, co dělá jeho pravice. Nikdy nebral jména Božího nadarmo, nesesmilnil, nepožádal manželky aniž osla bližního svého. Naopak svého bližního miloval a nikdy proti němu nepromluvil křivého svědectví. Starší lidé neměli Majora Majora rádi, protože se od nich tak křiklavě odlišoval.

102

Odlehlý venkovský domek, jemuž Major Major říkal domov, obývalo šest lidí a jeden skotský teriér, a nakonec se ukázalo, že pět z nich a ten skotský teriér jsou agenti FBI … Nepřišli však na nic lepšího, než že ho vzali do armády v hodnosti vojína a za čtyři dny povýšili na majora … „Kdo povýšil Majora Majora na majora?“

Ve skutečnosti Majora Majora povýšil samočinný počítač IBM, který měl stejně pronikavý smysl pro humor jako jeho otec.

102–103

Kdykoli se ocitl s někým pohromadě, začal si ten druhý ihned přát, aby byl na jeho místě někdo jiný. Jenom instruktoři se mu v fázi výcviku přednostně věnovali, aby jím prošel co nejhladčeji a oni se ho tak co nejrychleji zbavili.

105

… mladý desátník … zařval „Pozor!“, jakmile se major Major objevil. Major Major strnul v pozoru stejně jako ostatní, kteří v té době byli v kanceláři, říkal si v duchu, jakou důležitou osobnost má asi v patách. Minuty plynuly ve ztuhlém tichu a byli by tam zřejmě všichni stáli až do soudného dne, kdyby se o dvacet minut později nedostavil major Danby, který si tam odskočil ze štábu skupiny, aby poblahopřál majoru Majorovi ke jmenování, a nezavelel pohov.

106–107

Major Major začal podepisovat úřední dokumenty jménem Washingtona Irvinga den poté, co se u něho objevil onen první člověk od kontrarozvědky a začal ho vyslýchat, jestli nezná někoho, kdo je momentálně v nemocnici a podepisuje se jako Washington Irving, čímž ho na ten nápad přivedl.

108

Neustále ho pronásledoval pocit, že zanedbává nějaké klíčově důležité povinnosti, a marně čekal, kdy ho za to někdo požene k zodpovědnosti. Vycházel ven, jen když to bylo nezbytně nutné, protože si stále nemohl zvyknout na to, jak na něj každý civí.

108

Major Major si ovšem s ničím nevěděl rady a odkazoval proto každého zase zpátky na seržanta Towsera, aby to s ním nějak rozumně vyřešil. Ať už se od něho jako od velitele perutě čekalo cokoli, zřejmě se to dělo jaksi samočinně, bez jeho přičinění. Začal propadat trudomyslnosti.

108

Když dostal major Major od generála Peckema takové sdělení o prospěšnosti čistoty a škodlivosti odkladů, připadal si vždycky jako špinavý liknavec …

110

Major Major sledoval, jak i ta nejjednodušší sdělení postupem času nabobtnávají a mění se v tlustopisy, a klesal na duchu.

110

Byl to projev impulzivní lehkovážnosti a vzpoury a dobře si uvědomoval,že ho za něj stihne přísný trest. Příštího jitra vstupoval do kanceláře celý rozechvělý a čekal, kdy to vypukne. Nestalo se vůbec nic.

Zhřešil, a bylo to dobře, protože žádný z přípisů, které označil jménem Washingtona Irvinga, se už nikdy nevrátil! Konečně nějaký pokrok a major Major se své nové činnosti oddal s nezkrocenou náruživostí.

111

Objevil se však další pracovník kontrarozvědky, převlečený za pilota. Všichni věděli, že je od kontrášů, protože se s tím všem jednotlivě svěřil a na každého naléhal, že jeho pravou totožnost nesmí prozradit nikomu z ostatních, jimž sám důvěrně sdělil, že je od kontrarozvědky.

111

Major Major lhal, a všechno bylo v pořádku. |Vlastně ho ani příliš nepřekvapovalo, že bylo všechno v pořádku, protože si uvědomil, že lidé kteří lžou, jsou vcelku vynalézavější, ctižádostivější a úspěšnější než lidé, kteří nelžou. Kdyby byl tomu druhému muži od kontrarozvědky pověděl pravdu, byly by ho určitě čekaly nepříjemnosti. Místo toho zalhal, a teď mohl klidně pokračovat ve své práci.

115

„Ode dneška si nepřeju, aby sem za mnou kdokoli chodil,“

„Lituji, že s vámi musím mluvit tímto tónem, ale nemohu jinak. Sbohem“

„Nechci žádné speciality. Posílejte mi přesně totéž, co servírujete ostatním důstojníkům ...“

117–119

Toho dne mu Milo k večeři servíroval grilovaného mainského raka s výtečným roquefortským salátem a navrch dva mražené cukrářské banánky. Majora Majora to naštvalo. Kdyby ovšem to jídlo vrátil, buď by přišlo nazmar, nebo by ho snědl někdo jiný, a major Major měl grilované raky velice rád. Snědl to tedy sám, sžírán výčitkami svědomí. Na druhý den měl k obědu marylandskou želvu a k ní Don Pérignon ročník 1937, celou sedmičku. To spořádal bez jakéhokoli zaváhání.

119

Na malém kousku cizí země, kde se hemžilo přes dvě stě lidí, se dokázal stát poustevníkem.

120

Dr. Daneeka

0

Hlava XXII

2012-05-06T12:30:43.07